TIDLIG+MIDDELALDER

=Sammendrag=

I tidlig middelalder er det tre forhold som gjør at vi kan tale om et delt Europa. For det første skapte folkevandringene nye skiller. For det andre kom to imperier til å stå mot hverandre: Bysants og Frankerriket. For det tredje oppstod det en varig splittelse mellom kirken i vest, ledet av paven i Roma, og kirken i øst under patriarken i Konstantinopel. I tidlig middelalder overlot bøndene mye jord til stormenn som lovet å beskytte dem. De måtte utføre pliktarbeid for godsherren og betale leie for jorda de dyrket. Slike livegne bønder bodde som regel i landsbyer, og de mistet etter hvert sin personlige frihet. Ved hjelp av inntektene fra godsene utrustet godsherrene krigere til hest som ble stilt til rådighet for kongen. Stormenn som avgav slike riddere til kongstjeneste, ble kalt vasaller, og de fikk inntekter fra kongelig jordegods (len). Denne ordningen kalles føydalsystemet. Størstedelen av Europa ble kristnet i løpet av middelalderen. Den katolske kirken ble en maktfaktor i Vest-Europa. Pavekirken bygde opp en effektiv organisasjon og disponerte store inntekter fra jorda. Kirken var en del av føydalsystemet, noe som ble tydelig demonstrert under korstogene, da kristne ridderhærer kjempet mot muslimene om herredømmet i Palestina. Flere paver og fyrster lå stadig i konflikt om styringen av kirken. Konflikten nådde sitt høydepunkt på 1000- og 1100-tallet under investiturstriden, som dreide seg om retten til å velge biskoper. Se også: Karl den store,

HJEM