EUROPEISK+MIDDELALDER

=Sammendrag= År 476 etter Kristus ble vestromerriket avskaffet, også i navnet. De germanske stammene som nå skulle beherske Europa, var barbarer med et minimum av det vi kaller kultur. De såkalte mørke århundrer, 500-, 600-, og 700-årene, tok til. Restene av den antikke kultur overvintrer i den kristne kirken og i klostrene, og det var først og fremst fra dem at det så smått kom en fornyelse. Middelalderens åndelige kultur beholdt spor av dette opphavet. Det ble kirken som formet folkenes tenkemåte og verdensbilde. Dette medførte en kulturell enhet som vesten verken før eller senere har opplevd. I latinen hadde man et internasjonalt språk, til kirkens hellige steder valfartet folk fra mange land, og i 1096 kunne den sterke pave Urban II mobilisere den vesteuropeiske kristenhet til det første korstog. Den åndelige kultur var et privilegium for et fåtall. De privilegerte tilegnet seg den særlig i katedral- og klosterskoler, siden også ved universitetene, som begynte å oppstå på 1100-tallet. Til Paris-universitetet kom det studerende fra hele Europa, og når de vendte tilbake til hjemlandet, hadde de med seg både lærdom og tidens nye tanker. Andre som spredte kulturens frø, var vandrende munker og predikanter, markedsgjøglere og sangere, ofte samlet i en og samme, litt forkomne person – lofferklerken, vaganten. Det var også som oftest han som skapte og formidlet middelalderlitteraturen. Renhet og forsakelse av denne verden var det den lærde kirken forkynte for massene – uten alltid å gå foran med et godt eksempel. Syndere ble oppfordret til å tenke på døden og den evige straff. Dødsdansmotivet hører til de vanligste motivene i middelalderens kunst og dikting. Men mot den ofte fanatiske verdensfientligheten sto folkenes robuste livsglede og hedenskapet som levde videre. Middelalderen er de grelle kontrasters tid – fråtseri og askese, mystikk og rasjonalisme, råskap og svermeri.

Se også:

HJEM