Humanisme

Humanisme er et vidt begrep som gjerne har varierende betydning for forskjellige folkegrupper. Noen mener humanisme er troen på det rasjonale, og at ting som ikke kan bevises gjennom logisk tenkning, eksempelvis overnaturlige makter, ikke eksisterer. Man kaller dette gjerne for sekulære humanister. Andre vil klassifisere begrepet som en trosretning som først og fremst ikke går ut på å benekte guddommelige livssyn, men hvis filosofi hovedsakelig går ut på å være et ”godt” menneske, noe som innebærer toleranse overfor andre raser og folkeslag, medmenneskelighet gjennom tanker og gjerninger etc. En tredje gruppe kan kategoriseres som religiøse humanister. Dette er mennesker som følger en religiøs trosretning, men som også setter mennesket i sentrum for sine handlinger og ikke har sine idéer om etikk og moral fra religionen. Det som kjennetegner denne gruppen er at mange av de som faller innunder denne definisjonen synes at man ved å skyve religionsspørsmål til siden, som de sekulære humanistene gjør, mister mye av den åndelige og følelsesladde delen ved det å være et menneske. Med alle disse tolkningene og tankene rundt teamet, blir en enkel og altomsluttende formulering av begrepet humanisme følgelig vrien å utforme, men noe som kjennetegner dem alle er deres meninger om menneskets plass i livet; sentrum. Humanismens historie er lang og komplisert, ettersom den har hatt mange forskjellige former oppgjennom tidene og i forskjellige deler av verden. Når man snakker om humanisme, tenker man likevel gjerne på de idéer som bygdes opp gjennom ulike tider i Europa, og det er disse jeg har tenkt til å fokusere på. De første dokumenterte tegn på idéer og filosofier som minner om moderne humanisme, stammer fra antikkens Hellas rundt 500 f.kr. På denne tiden var det mange teknologiske nyvinninger fra grekerne, og man oppdaget ny fakta om naturen og sammenhengen i den. Denne kunnskapen og den objektiviteten den brakte med seg banet vei for tanken om at det overnaturlige faktisk ikke styrte alt på jord, men at naturen levde sitt eget liv. Selv om noen mennesker var så vågale at de forkastet idéen om datidens naturguder, trodde fortsatt de aller fleste på dem. Det mest revolusjonerende med tankene på denne tiden kan altså sies å være det faktum at de ikke bare forklarte alle fenomener med guddommer og magi, men i stedet aktivt søkte løsninger på naturproblemer som mennesker, og at dette igjen fikk dem til å se på livet fra et annet perspektiv. Man finner også en humanismevariant i Kina rundt denne tiden, og senere kom også muslimske tenkere til å få liknende idéer. Renessansen s humanisme bygger mye på de samme prinsippene som gjaldt i antikken, noe som er naturlig nok ettersom hele perioden karakteriseres som en gjenfødelse hvor man henter idealene sine fra de gamle grekerne og romerne. Man fikk igjen sterkere tro på menneskets evne til både å tenke og handle selv, noe som stod i sterk kontrast til den tankeløse gudsdyrkingen man kunne observere i middelalderen. Tanken om at menneskene var født like uten noen slags nedarvet synd og at de alle hadde muligheten til å utvikle seg til både gode og dårlige mennesker vokste fram. Humanismen gikk likevel fortsatt ikke åpenlyst ut mot kirken og troen på det guddommelige, ettersom de aller fleste humanister på denne tiden regnet seg selv som gode kristne, men gjenopplivelsen av den objektive vurderingen av problemer gjorde at mange tok til orde mot pavekirken og kritiserte dens voldsomme makt- og pengemisbruk. Etter en liten helomvending i barokken vokste disse tankene fram igjen på 1700-tallet. Filosofene opphøyet fornuften som det alle mennesker skulle søke etter, og naturvitenskaplig forskning formulerte stadig nye lover og regler som gjorde naturen mer og mer selvstendig og uavhengig av Gud. Dette førte til at mange av datidens kjente tenkere, som for eksempel Voltaire, mente at det fantes en gud som hadde skapt alt, men at han ikke synliggjorde seg. I stedet overlot han menneskene til seg selv, og med dette ble Gud skjøvet enda lenger bak i kulissene. Dette gjenspeilte seg også i utviklingen av humanismen; med det såpass liberale synet på religion som nå vokste fram, ble det lettere å la fornuften ta skrittet videre og konkludere med at det ikke fantes noen hellige krefter i det hele tatt. Med alle de turbulente politiske forholdene som brygget på denne tiden og revolusjonene det endte i, opplevde folk at makt til enkeltmennesket var et prinsipp som gikk an uten å åpenbart bli straffet verken av Gud eller andre høyere makter. Dette gav igjen bedre grobunn for den sekulære humanismen vi kjenner i dag. TILBAKE

Kilder: Eliassen m.fl.: Tidslinjer 1, Verden og Norge, Historie Vg2, 2007, Aschehoug. http://no.wikipedia.org/wiki/Deisme http://en.wikipedia.org/wiki/Voltaire http://no.wikipedia.org/wiki/Humanisme http://en.wikipedia.org/wiki/Humanism