LITTERATUR+1800-1870

I perioden 1800-1830 kan vi snakke om en litterær stillstand i Norge. Det skjer ikke mye spennende. Både forfattere og lesere var mest opptatt av politiske spørsmål – særlig de som gjaldt Norges framtid. Dikting ble av de fleste ikke sett på som en virksomhet som hadde nytte i seg selv. Etter 1830 kan vi likevel snakke om et ”nasjonalt gjennombrudd” i norsk kulturliv, noe som fikk sitt uttrykk både i kunst, musikk og ikke minst litteratur. Først nå – femti år etter resten av Europa – ble romantikken som stilart innført i Norge. I billedkunsten fikk vi nasjonalskatter fra Adolf Tidemand og Hans Gude. I musikken hadde vi komponistene Ole Bull, Kjerulf, Reissiger og Edvard Grieg, og i litteraturen fikk vi forfattere som til alle tider skulle komme til å prege den litterære utviklingen fram til våre dager. Ett av de første tilløp til en romantisk diktning finner vi for eksempel hos vår første store prosaforteller; Maurits Hansen. Henrik Wergeland oppførte seg som en romantiker, og han skrev som en romantiker. Han prøvde seg i de fleste litterære sjangrer, og selv om han døde bare 37 år gammel, rakk han å skrive mer enn 9000 sider. Johan Sebastian Welhaven var Wergelands største motstander. De to skrev bunkevis av hånende og harmdirrende innlegg mot hverandre. Begge hadde sine tilhengere blant kultureliten i samtida, kalt ”patriotene” og ”danomanene”. To hovedpersoner i ”det nasjonale gjennombruddet” er Peter Christer Asbjørnsen og Jørgen Moe, som samla norske folkeeventyr og segner. Det at kunstskattene fra folkedypet ble oppdaga på nytt, kom til å sette spor etter seg i hele kulturlivet. Også Olea Crøger og Magnus Brostrup Landstad var viktige i dette arbeidet gjennom sin samling av norske folkeviser fra Telemark. Før 1850 ble poesien regnet for den høyeste form for diktning. Fra 1850-60-årene av begynner det å skje en endring, både dramaet og prosaen rykker inn på den litterære scene. Her var det ikke minst kvinnene som gikk i spissen, hele 13 kvinnelige prosaforfattere debuterte i perioden 1850 til 1870. To av disse kvinnene skilte seg ut ved at innhold og tema pekte framover mot en ny retning i litterature; realismen; Magdalene Thoresen og Camilla Collett, og de la på mange måter grunnen for et nytt kvinnesyn. Ivar Aasen og Asmund Olavsson Vinje kom også til å prege norsk kultur og litteratur gjennom siste del av 1800-tallet, både gjennom litteraturen sin og den rollen de fikk i norsk språkutvikling. To store dikterhøvdinger debuterte begge før 1870;Bjørnstjerne Bjørnsson og Henrik Ibsen. De viser sammen med Camilla Collett tendensene til den litterære ”storhetstid” Norge skal oppleve etter 1870.

Se også portrettintervjuer av de store romantikerne

HJEM