Pavekirken

Kristendommen ble den sentrale religionen for romerne og de germanske folkene etter fallet av Vestromerriket. Dette hjalp til å skape fred blant disse to folkeslagene, som tidligere hadde vært i konflikter med hverandre. Ettersom kristendommen ble større, fant man fort ut at den ikke bare besto av religiøse sermonier, men at det også var en institusjon. Kristendommen ble delt inn i distrikter med biskopen som overhode i hver av de. Distriktene besto også av prester, munker og nonner, kirkebygninger og kloster, som hadde sine inntekter og utgifter. Siden fallet til Vestromerriket overtok kirken mange funksjoner, som stell av syke og gamle, fattigforsorg og undervisning. Mange av befolkningen ble derfor avhengige av kirken.

I begynnelsen var det altså ingen pave, kun biskoper. Biskopen av Roma var interessert i å ha en særstilling i kirken, han gjorde tilslutt kav på det. I vest-Europa ble han etterhvert ansett som den øverste lederen av kriken. Han tok tilnavnet ”pave” og mente at han var Peters etterfølger. Han ble sett på som en stor autoritet, men bare i Vest- Europa. I øst var det fortsatt keiserdømme hvor keiseren fungerte som overhode for både staten og kirka. Pga uenighet mellom de to partene har det vært en langvarig splittelse fra 1054 og fram til 1965. TILBAKE HJEM

St.Peter - Opprinnelsen til Pavekirken